בוקר.
זוהי אבחנה נפוצה,
שלאירועים יוצאי דופן יש לעתים קרובות התחלה שגרתית.
מעולם לא היה זה נכון יותר מאשר לגבי השיחות שלי עם הדיקאן ספאנלי,
שעומדות במרכז העלילה.
- בוקר. - בוקר.
ניתן לומר שהן החלו ביום חמישי
היום שבו אני מבקר את אבי, מר הוראשיו פיסק.
המנהג הזה, שאפשר אפילו לכנותו פולחן,
נולד אחרי מותו של אחי הצעיר הרינגטון במלחמת הבורים,
ובהמשך גם מותה של אמי היקרה,
שנבע מצערה על האובדן, שלא זכה לתמיכה.
אני באה, אני באה.
בוקר טוב, גברת ברימלי.
- מה שלומך היום? - כמו שאתה רואה,
יכולתי להתלונן, אבל מה הטעם?
כן, כמובן.
והוא עצמו?
או, הוא מתחיל להתרגז.
אתה יודע איך זה אצלו.
הוא שלח בחזרה את העיתון כדי שאגהץ אותו כמו שצריך.
אני בדיוק מסיימת את מודעות האבל, אז תוכל לקחת אותו אליו.
חשבתי שהוא לא קורא את מודעות האבל.
הוא לא, אבל הוא רוצה אותן מגוהצות בכל מקרה.
הוא אומר שהוא לא קורא אותן,
כי הוא חושש שיום אחד ימצא שם את עצמו. אני שואלת אותך!
הרצאה: נדידת הנשמות
האם את מאמינה בנדידת הנשמות, גברת ברימלי?
אני לא מאמינה שצריך להרשות לזרים להגר לכאן, אם לזה התכוונת.
לא, המ... גלגול נשמות, לא הגירה.
האמונה שלנשמה בת האלמוות יש בתים רבים על פני האדמה.
ובכן, לא הקדשתי לזה הרבה מחשבה.
אחרי שאלברט מת הלכתי לאחת המדיומים האלה,
אבל היא לא הצליחה לתפוס אותו.
זה לא הפתיע אותי, אגב. הוא לא היה דברן גדול גם כשהיה בחיים.
לא יכולתי לדמיין אותו חוזר לכאן אחרי שכבר מת.
תיזהר לא לקפל את הדפים.
הוא לא יידע איזה יום היום, כי עוד לא ראה את העיתון.
- או, פיסק הצעיר, זה חייב להיות יום חמישי. - אכן כן.
מאוד שימושי, יום חמישי. שומר על ימי רביעי ושישי מפני התנגגשות.
הגעת, אם כן.
אתה צריך לדאוג שיטפלו בגינה, אבא.
- זה היה התפקיד של אמך. - בכל אופן...
בכל אופן. מה פירוש הביטוי הזה, אני שואל אותך.
בכל אופן.
באותה מידה היית יכול לכחכח בגרונך, על כל ההיגיון שבזה.
ובכן, זה יום נאה, אבא. יש משהו מסוים שתרצה לעשות?
אני רואה כמה נאה היום הזה.
באשר לרצון במשהו מסוים, כל דבר הוא מסוים ברגע שמתעסקים איתו.
התכוונתי לשאול אם יש לך תוכניות כלשהן.
האם יש איזה קונצרט, תערוכה או איזו הסחת דעת אחרת שתרצה להשתתף בה?
לא כתוב כלום על המלחמה.
אנחנו לא במלחמה כרגע, למיטב ידיעתי.
הסחות דעת, אמרת.
זה כל מה שנשאר, אתה יודע.
לפני שאצא מחדר ההמתנה של הנצח.
יש תצוגה של כלי נשק אבוריג'יניים ממלחמות הכיבוש האימפריאליסטיות שלנו.
כזו היתה שגרת יחסי עם אבי.
אני, במסגרת חובותי כבן, הייתי מגיע עם הכוונות הטובות ביותר.
הוא, מתענג על האינסטינקטים ההוריים המיומנים אך הפרימיטיביים שלו,
היה משחק משחקי שליטה מוזרים.
יום חמישי רדף יום חמישי,
ואני הפכתי נחוש יותר ויותר לפרק את המשחק הזה.
אוסף אבזמי נעליים מהתקופה הג'ורג'יאנית. יותר מאלפיים פריטים.
זו היתה תקופה שבה ג'נטלמן היה יכול לבזבז הון על קישוט רגליו.
האם ניצחנו במלחמת הבורים?
אני מאמין שהפסדנו לאט יותר מהצד השני.
הגן מעולם לא החלים מזה.
אתה יודע, יש הרצאה של אחד, סוואמי נאלה פראש.
על נדידת הנשמות.
הבלים!
אתה חושב שאם היו לנו נשמות, הן לא היו יוצרות איתנו קשר? בוודאי שכן.
אתה חושב שאמא שלך לא היתה מטפסת עלי בגלל הגינה הזאת? בוודאי שהיתה.
עדיין, זאת אפשרות יותר סבירה מהאחרות, אינך סבור כך?
האירוע נערך בביתו של מושל רנג'יפוט.
- זה לא הבחורצ'יק ההודי עם הקריקט? - כן, אני מאמין שזה הוא.
אם כן, נלך להציץ.
שמעתי שהוא הפך את אולם הנשפים למגרש קריקט.
מטורפים כמו גיריות, המושלים האלה.
או, דרך אגב, השקעתי ברכב-כיסא.
זה הופך את ההליכה למיותרת. אתה תיהנה מזה.
גברת ברימלי, הכיסא שלי!
- היזהר בצעדיך, פיסק הצעיר. - תודה, אבא.
- איך הולך? - די חלק עד עכשיו.
כמו שצריך. זה הדגם האחרון.
מובטח שיאריך ימים אחרי המשתמש.
- לא שזה אומר הרבה. - שטויות, אבא.
מכונות ארורות!
הן יהרגו את כולנו, אני בטוח.
הקידמה, אבא, מזמנת אי נוחות מסוימת.
- גלאסוורת'' חביבי, מה שלומך? - טוב מאוד, אדוני.
היי-הו. יפה מאוד. כיסא.
צריך עזרה עם העגלה?
- תפוס אותה. - זה יפה מצידך.
- אכן, עגלה! - העונג כולו שלי, אדוני.
מוצר איכות מקלייד, סקוטלנד, לפי התחושה שלי.
לעונג לי.
תודה לך, תודה לך.
משחק טיפשי לגמרי, קריקט, אם אתה שואל אותי. יותר מדי חוקים.
- השופט, חוץ! - לא חוץ, הייתי אומר.
האולם לא ממש מלא, לא כן?
אני רוצה לשבת במקום שבו אוכל לראות לו את הצהוב בעיניים.
זה ספאנלי, הדיקאן של סנט ג'סטוס.
לא שאני הולך לשם אי פעם, אז אולי כבר פיטרו אותו בינתיים.
- אבא, דבר בשקט. - מה?
שששש.
הדיקאן ספאנלי, אמרת?
לא אני. הבחור עם הקולר על הצוואר.
מה דיקאן עושה בטקס של גלגול נשמות?
- בדיוק מה שחשבתי. - אני חושב שזה מעיד על ראש פתוח.
כפירה, אם כבר. הוא הבין שדרכיו הנוצריות היו שגויות.
השם הוא ראד'ר, עם ר'. פיסק.
- מה הביא אותך לכאן, מר פיסק? - שאל את פיסק הצעיר. זה רעיון שלו.
זה החטא הקטן ביותר שלי.
ובכן, הנה אתם.
חשבתי שיש קוץ בכרית שלי,
אבל כשהשופט מרים את אצבעו אתה חייב ללכת.
אלה החיים... והקריקט.
ובכן, הגיע הזמן להזמין את סוואמי פראש.
אין לי דעה מיוחדת על מה שהוא עומד לומר לכם.
אבל תמיד הערכתי אותו כשחקן קריקט.
הוא שיחק היטב לפני שנעשה קדוש.
לא ראיתי אותו משחק מאז, אבל אין לי ספק שהוא עדיין הספורטאי שהיה.
אני מודה שהופעתו של סוואמי פראש היתה מפתיעה למדי.
אפילו מאכזבת.
אמנם לא היו לי ציפיות ברורות איך אמור להיראות איש קדוש,
אבל דמיינתי שאדם בעל תואר כזה, הדן בנושא שכזה,
יתלבש בצורה יותר מסורתית.
השאלה של נדידת הנשמות,
שאולי מוכרת יותר לרובכם כגלגול נשמות,
היתה התשתית הרעיונית
של הפילוסופיה והדת ההודיות באלף השנים האחרונות.
רק לאחרונה...
ההמשך התברר כחמישים דקות נטולות תובנות.
כפי שזכרתי מהבילוי בדיונים החוץ-פרלמנטריים.
חוכמה אזוטרית... הובא לתשומת הלב...
אכן, התובנה המשמעותית ביותר שקיבלתי במהלך האירוע,
היתה שכשעיני עצומות, המרצה נשמע וולשי.
מעט, גם אם ממש מעט, קרוב יותר.
כעת אשמח לענות על שאלותיכם.
- היכן אני? - שקט.
אתה נמצא, אדוני היקר,
בחדר ההמתנה של הנצח, יחד עם שאר הנשמות שלנו.
- מה? - כן, גבירתי?
אני... אה, אנחנו, כלומר, תהינו אם...
- האם הוא אמר חדר ההמתנה של הנצח? - שששש.
- מה? - שששש.
אם הם... חיות מחמד, הנשמות של חיות מחמד.
זו שאלה מעניינת ביותר ואני מודה לך עליה.
בדרך כלל משערים שנשמות בעלי חיים
חייבות להיות שונות, לכן מסיקים
שטבען נחות מזה של הנשמה האנושית.
הנשמה היא חלק מהיישות האלוהית, וכל מה שקיים...
מה שאמרת קודם, אדוני, על חדר ההמתנה של הנצח,
האם תרשה לסוואמי לסיים את דבריו, אדוני?
- טוב, טוב, - שששש.
- מה? - שששש.
בכל אופן, למרות שלרוב החיות יש מודעות ספציפית לישות האלוהית,
הכלב, בזכות יחסיו הייחודיים עם המין האנושי, הוא מיוחד במינו.
מה לגבי חתולים?
הכלב מגביר...
החתול מחליש...
את ההערכה העצמית של האדם.
הבלים!
אאחל לכם, רבותיי, יום טוב.
אפשר למצוא אותי כאן ברוב הבקרים ולפעמים גם בערב.
מה זה בדיוק מוציא-ומביא?
לא משהו מסוים. זה מעין שירות של הוצאה והבאה.
לסייע למשהו לעבור בין צדדים.
אז אתה מתווך?
ובכן, לפעמים באמצע ולפעמים באחד הצדדים.
- היה לי לעונג, אדוני. - קל לענג אותך, זה כל מה שאוכל לומר.
גברת טראוורס, האם סיפרתי לך פעם שאני אוסף ציפורים? אני קרן שפע של ממש.
מה זה?
הדבר ההגיוני היחיד בכל הקשקוש הזה,
היה מה שהבחור אמר על כלבים, שחושבים שאתה יותר טוב ממה שאתה.
חנופה כלבית היא מנגנון הישרדות, לפי דארווין.
לבחור הזה מעולם לא היה כלב, זה כל מה שאני יכול לומר.
חשבתי שהיה לו כלב תחש.
פעם היה לי כלב. וואג. אחד משבעת הכלבים הגדולים.
בכל זמן נתון, אתה יודע, יש רק שבעה. ידעת את זה?
לא ממש.
גם הסוואמי לא. לדעתי הוא לא ידע הרבה על כלבים.
בוא נלך למועדון שלי, נשתה איזו כוסית.
חשבתי שאתה כבר לא הולך לשם.
זה היה בעבר. עכשיו ההווה, פיסק הצעיר.
אין זמן מתאים יותר מההווה, כמו שאמר הסוואמי.
- מה זה היה, העכשיו הנצחי? - אני לא יודע, אדוני. לא הקשבתי.
- מה שלומך, מריוט? - אני בסדר, אדוני. ואתה?
או, צעד אחד קרוב יותר לקבר.
מה שלום הבן הזה שלך, טומי, הלא כן?
כן אדוני, טומי, אדוני.
הוא... הוא מת, אדוני.
המלחמה, אדוני, מלחמת הבורים.
או, הבורים. בעצמי איבדתי אחד בגלל השטות הזאת.
מזמן לא ראיתי אותך, אדוני.
לא הרבה השתנה.
מועדונים אינם אמורים להשתנות. זה חלק מהקסם שלהם.
הנה הבחור הזה שוב. האם הוא עוקב אחרינו?
לאן אתה הולך?
- פיסק. - מה?
הוראשיו פיסק.
זהו פיסק הצעיר. הופתענו לראות אותך אצל המושל.
או, כן, כן.
ובכן, מה הסקת מהפטפטת הזאת?
אמונותיהם של אחרים תמיד מעניינות.
באמת? אם כן אמור לי, מדוע הן אינן יוצרות קשר?
הנשמות, אני מתכוון. מעולם לא שמענו מלה מעבר לקבר.
אפשר לשער שאחת מהן כבר היתה צועקת.
אני משער שהסוואמי צודק.
כולם עסוקים יותר מדי בלהיות מה שהם נהיו.
מה באשר לשורה שהוא גנב ממני?
- איזו שורה? - חדר ההמתנה של הנצח.
חשבתי שזה ביטוי נפוץ.
כלל וכלל לא. מראשי שלי הוא נובע.
זה כאילו כייסו אותך.
- מה אתה שותה? - אה, זהו טוקאי.
לא אימפריאלי, חוששתני, אבל מספיק טוב, לצורך העניין.
קצת דומה מדי לסירופ, לטעמי.
ובכן, נניח לך לנפשך.
אנא סלח לאבי, הוא עשוי להיות אימפולסיבי למדי.
כלל וכלל לא.
סלח לי, הדיקאן, אבל...
האם עלי להבין שאתה נותן אמון מסוים באמונות הללו?
- רק מי שראשו סגור יכול להיות בטוח, אדוני. - או, אני מסכים.
אני מסכים.
- יום טוב, אדוני. - יום טוב לך, אדוני.
בחור מוזר, ספאנלי.
אתה מכיר אותו טוב מספיק כדי לגבש דעה כזאת?
זה ניכר בו. לא לגמרי יציב.
מפלרטט עם דתות מזרחיות, שותה את הסירופ ההונגרי הזה.
האם אוכל להביא לכם משקאות, רבותיי?
אני רוצה ברנדי וסודה, מריוט, עם דגש על הברנדי.
אני אשתה טוקאי.
חוששתני שזה אינו אפשרי, אדוני. הטוקאי הוא חלק ממלאי אישי.
הדיקאן מחזיק כאן בקבוק לשימושו האישי.
נדיר מאוד, אני מאמין.
מאוד לא חברותי מצידו. אמרתי לך שהוא לא יציב.
אם כך, אשתה ברנדי וסודה, ביחס הפוך.
כמובן, אדוני.
אם יורשה לי, מר פיסק,
צר לי לשמוע על אובדנך.
- מה? - הבן שלך... במלחמה.
זה לא היה האובדן שלי. הוא זה שנהרג.
אדוני.
זאת היתה, אפילו בשבילך, אבא, הערה יוצאת דופן באטימותה.
בהחלט לא.
אנחנו יושבים כאן, מחכים שיוגשו לנו ברנדי וסודה,
מה איבדנו יחסית למה שאיבד אחיך?
נשים עם זכות הצבעה הן כמו פרות עם אקדח - זה מנוגד לטבע.
בדרך הביתה, תוך הקשבה לאבי
המפזר הצהרות במגוון תחומים בסמכותיות נחרצת,
מילותיו של הדיקאן ספאנלי חזרו אלי בכוח מחודש...
רק מי שראשו סגור יכול להיות בטוח.
צלי קדירה מצוין, גברת ברימלי.
ובכן, זה חייב להיות,
בהתחשב בזה שהכנתי אותו בשבילך כבר 500 פעם.
תודה לך.
ייתכן מאוד שמהלך זה של אירועים,
גרם למר שאטלוורת' הפתעה ומורת רוח.
רגיל ככל שהיה למילוי כל גחמותיו.
אני מודה שתמיד הנחתי, עד אותו רגע,
שביטחון הוא דבר טוב למדי.
כמו כסף בבנק.
אבל משהו באירועי היום עורר בי חוסר שקט מסוים.
תחושה ש...
אולי יש עוד דברים בגן העדן ועל פני האדמה, הוראשיו,
מכפי שלמדנותכם עשויה לחלום עליהם. (המלט, שייקספיר)
אני יוצא, גברת ברימלי.
הוא מנמנם בחדר העבודה.
אצטרך להעיר אותו, אחרת הוא לא יישן הלילה.
האם הוא מזכיר מדי פעם את אחי?
אביך אינו מהמתאבלים, מר פיסק, כפי שאתה יודע היטב.
לא, זה נכון.
לא, את צודקת.
תודה לך, גברת ברימלי.
- ותודה על הצלי. - או, אל תתחיל עם זה, בחורי הצעיר.
צלי, זה כל מה שהוא נותן לי לבשל בשבילו.
יצור של הרגלים, אביך. יודע מה הוא רוצה בלי שיצטרך לחשוב.
הביטחון של הראש הסגור.
אני לא יודעת בקשר לזה. אבל איתו, אתה יודע היכן אתה נמצא.
איפה שהיית קודם: בשום מקום.
- להתראות ביום חמישי הבא. - כאילו אפשר אחרת.
יצורים של הרגל, או!
שמעתי אומרים כי מפגש אחד הוא אקראי,
שני מפגשים הם כבר צירוף מקרים, ושלושה הם משמעותיים.
כך קרה שבאותו יום,
מצאתי את עצמי בפעם השלישית בנוכחותו של הדיקאן ספאנלי.
אדם אשר עד אותו יום לא ידעתי על קיומו.
האם הוא תקוע שם?
כך נראה. הם לעולם אינם חושבים על זה כשהם מטפסים למעלה.
אני חושב שיש לזה קשר ישיר לאינטליגנציה שלהם.
בוודאי רדף אחריו כלב.
הדיקאן? הדיקאן ספאנלי?
שלום. פגשתי אותך קודם במועדון.
אבי, מר פיסק, הציג אותי בפניך.
או.
והיית גם אצל המושל. אה, כן.
אני סקרן מאוד לשמוע עוד על השקפותיך בענייני גלגול נשמות.
אני מבטיחך, אדוני, שאין לי שום ידע מיוחד בנושא.
יחסית לידע שלי, אני בטוח ששלך אנציקלופדי.
אני תוהה אם אוכל להזמין אותך לארוחת ערב באחד הימים.
אני חושש שעם לוח הזמנים שלי זה יהיה די קשה.
לא הייתי מתיימר אחרי היכרות כה קצרה,
אלמלא נפל לידי לאחרונה בקבוק של טוקאי.
טוקאי אימפריאלי.
- טוקאי אימפריאלי? - כן.
צריך להיזהר מהסוגים הפשוטים. איזו שנה?
- 89', אני מאמין. - 89', אתה אומר?
האם זו היתה שנה טובה?
או, כן. איך הנחת ידך על אוצר שכזה?
בוודאי יש לך קשרים טובים, מר...
פיסק. הנסלו פיסק.
ובכן... ובכן...
אולי אצליח להגיע ביום חמישי. האם זה יהיה נוח?
נוח מאוד.
נאמר, שבע בערב?
בהחלט, ועד אז... יום טוב, אדוני.
89', אלוהים אדירים.
לא הייתי קורא לזה שקר.
יותר כמו אמת מעוכבת. לא גרוע מזה.
כשפניתי אל הדיקאן לא עלה בדעתי
שהשגת השיקוי החביב עליו תתברר כאתגר שכזה.
אוי! תחזור הנה!
קשה מאוד למצוא טוקאי אימפריאלי, אדוני.
כמובן שיש מה שאפשר לכנות זיופים מסחריים.
אבל הדבר האמיתי, זה סיפור אחר לגמרי.
הוא מיוצר רק בשביל משפחת המלוכה ההבסבורגית, אתה מבין?
צריך תואר מלכותי כדי לחלוץ בקבוק כזה.
צריך להכיר מישהו עם קשרים כאלה.
אני מבין.
אמור לי, אם המלך אדוארד בעצמו היה בא אליך ואומר:
מצא לי בקבוק או שניים של טוקאי. מה היית אומר לו?
ובכן, הייתי מציע, בשיא הנימוס,
שישתמש בקשריו המשפחתיים כדי להשפיע על המוציא-ומביא.
אז יש לו סיכוי גבוה יותר להצליח, נכון, אדוני?
כמובן.
מטרת התרגיל: להכניס כל כדור בלי לפספס.
מתחשקת לך התערבות קטנה?
לא, תודה. אתה נראה בהחלט מסוגל למשימה כזאת.
אז אתה רוצה לקנות בקבוק טוקאי מבציר 89'.
אימפריאלי.
אתה יוצא להרפתקה מהסוג הרומנטי?
בהחלט לא.
אומרים שהמין היפה מגיב בהתלהבות לטוקאי.
משחרר את המוסר ואת המחוכים.
- כמה אתה מוכן לשלם? - כמה שיעלה.
בגבולות ההיגיון.
כן, אתה מבין, הנה הבעיה: בגבולות ההיגיון.
- טוקאי 89' הוא נדיר. - כך הבנתי.
במה אתה עוסק, אם כך?
או, כל מיני. קצת הוצאה לאור של אמנות.
יש בזה כסף?
תגמול מתון. הגמול הגדול הוא האמנות עצמה.
אבל אני חייב להודות שאפשר להרוויח יותר כמוציא ומביא.
לא הכל שלי. אני רק הדייר בקומת הקרקע.
איך בשם אלוהים השגת את כל הדברים האלה?
דודתי מולי היתה אגרנית. נדבקתי ממנה, אין מה להתפלא.
מה אתה עושה בכל זה?
לעולם אין לדעת מתי מישהו ירצה משהו שיש לך במקרה.
כמ בקבוק טוקאי אימפריאלי.
באמת?
אלוהים אדירים.
זה לא 89', אני חושש. האם 91' יספיק?
הוא יצטרך להספיק.
אני מניח שאוכל לומר שהובטח לי 89' אבל האיש טעה.
מה דעתך?
- מה מחירו? - חמישה גיני בשבילך.
חמישה גיני? זה קצת קיצוני.
הדברים הקטנים האלה נשלחו כדי להעמידנו במבחן, כמו שנאמר על השופט הגמד.
יום חמישי?
האם אין עוד שישה ימים מתאימים להפליא,
שכל אחד מהם מצויד ביחידות זמן המתאימות לפעילויות שכאלה?
חמישי הוא היום היחיד שבו הדיקאן פנוי.
הבלים. דיקאנים אוכלים ארוחת ערב בכל ערב.
יש לו התחייבויות קודמות.
האם יום חמישי שלי אינו התחייבות מוקדמת, פיסק הצעיר?
מה קורה?
אתה לא מתחתן, אני מקווה.
- לא. - טוב.
אם הייתי צריך לעשות את זה שוב,
האם עלי להבין מהערתך שאתה מצטער שנישאת לאמא?
אשה טובה, אליס.
טובה מאוד בגינון.
לא, אלה הילדים.
בני ערובה של הגורל, זה מה שהם.
אבל אין טעם להצטער על דברים...
שטרחו לקרות.
וזאת הסיבה שאתה מסרב להתאבל על הרינגטון?
הזהרתי את אחיך שהמלחמה תזיק לבריאותו,
אבל לא, הוא ידע יותר טוב, הטיפש הצעיר.
בכל מקרה, אמך התאבלה עליו מספיק בשביל שנינו.
אולי אם היית חולק את העול הזה איתה,
היא לא היתה חושבת שהאבל שלה לא זוכה לתמיכה.
אין לי מה לומר יותר בנושא הזה.
אנא אל תזכיר אותו בפני שוב לעולם.
סגור את הדלת בדרכך החוצה.
- האם את מתגעגעת לבעלך, גברת ברימלי? - מתגעגעת אליו?
טוב, לא היה הרבה למה להתגעגע אצל אלברט.
שמר את עצמו לעצמו.
ישב בכיסא הזה כל לילה, מעולם לא אמר מילה.
רק הנהן בראשו, ידידותי כאילו, וירק לתוך האש מדי פעם.
זה היה ההרגל הרע היחיד של אלברט.
אני מדברת אל הכיסא מדי פעם, וזה בדיוק כמו שהיה תמיד.
רק שהכיסא לא יורק.
חושב על אחיך ואמך?
פשוט הייתי רוצה שאבא...
טוב, מר פיסק אף פעם לא היה אחד שמראה רגשות.
אני זוכרת את הלילה ההוא באגם,
כשאתה והארי הצעיר יצאתם לשוט בסירה המתפרקת הזאת.
כן, זה לא היה אחד מרגעיו היפים.
אתן לך להמשיך בעבודתך, גברת ברימלי.
לילה טוב. ואל תדאג בקשר ליום חמישי.
אאכיל אותו בצלי שלו והוא יהיה בסדר גמור.
תבלה יפה עם החבר שלך.
אבל כשהגיע ערב חמישי גיליתי שההתלהבות שלי מהאירוע דועכת.
כי למען האמת, הגחמה שגרמה לי להזמין את הדיקאן,
איבדה מהפיקנטיות שלה.
והמחיר המפכח של הטוקאי של ראד'ר
עזר ליוזמה הזאת להיראות כמו משהו מפוקפק למדי.
חוששתני שטעיתי בעניין שנת הבציר. לא ניתן היה להשיג בציר 89'.
זה... זה מ-91'. אני מקווה שאינך מאוכזב יתר על המידה.
כלל כלל לא.
צריך חיך קהה במיוחד
כדי לומר שקלברהד-מנשליס בציר 91'
הוא אכזבה.
נמזג כהלכה.
אין סימן למשקעים.
כל הכבוד.
תודה.
לחשוב שיין כזה נפתח בעבר רק על ידי אצולת הבסבורג,
ועכשיו, בגלל המקריות של ההיסטוריה,
גם יצורים נחותים יותר יכולים לפתוח בקבוק שכזה.
נשתה לחיי בריאותך.
אני מודה שהטעימה הראשונה מהטוקאי לא היתה רגע של הארה.
למעשה, ההערה של אבי בעניין הדמיון לסירופ,
נראתה מדויקת מאוד.
אבל אצל הדיקאן, איכותו זכתה להערכה.
או...
טוקאי, כמובן, הוא יין ייחודי,
כי הארומה שלו חשובה יותר מהטעם.
בשבילנו, בני האנוש, זהו החיפוש אחר הנשגב על ידי המוגבל.
ברגעים כאלה, אפשר רק לייחל...
שיהיה לנו חוש ריח משובח כמו של כלב.
לעתים קרובות שמתי לב שלגרור כלב מן הפנס שהוא מרחרח,
זה כמו לגרור מלומד מהמוזיאון הבריטי בצווארון,
ולהרחיק אותו ממושא לימודיו.
כן.
מה אתה עושה?
אחת המכונות הממונעות הארורות האלה.
דברים איומים, אינך סבור כך?
כל מי שעיניו בראשו מבין שהמצאת מנוע הבערה,
אפשר אפילו לקרוא לו מנוע התופת,
תתברר כקטסטרופה גמורה למין האנושי.
אכן כן.
והאם שמת לב,
שמכוניות ממונעות הן בדיוק בגובה הנכון כדי להתחבא מתחתן?
חתולים. הדרך שבה הם נכנסים מתחת למכונית ואי אפשר להגיע אליהם.
אלא אם כן אתה כלב קטן מאוד.
אני מבין.
הבעיה עם חתולים היא שאין להם שום מושג על הכללים.
אתה רודף אחריהם, והם מתחבאים או מטפסים על עצים,
או מבצעים את ההתנפחות הנלעגת שכל כך חביבה עליהם,
מסמרים את שערותיהם.
אבל אותי ההצגה הזאת מעולם לא הוליכה שולל.
לא?
ובכן, אולי פעם או פעמיים, כשהייתי צעיר מאוד.
אבל ברגע שגיליתי אילו יצורים שטניים וחתרניים הם...
אז אתה נוטה לקבל את דבריו של הסוואמי עליהם.
על חתולים והדרך שבה הם מקטינים את ההערכה העצמית של האדם.
או, בוודאי.
- אין להם כל מחויבות לאדונים. - האדונים?
כן, כמה אתה רוצה להיות בחברתם.
כמה אתה רוצה להשביע את רצונם, לפחות על ידי ציות.
הרשה לי לתת לך עצה.
כשהדלת נפתחת, נצל תמיד את ההזדמנות לעזוב את החדר.
אין דבר שמרגיז יותר את האדון,
מכלב שמגרד ומיילל כדי...
- טוקאי? - לא, לא תודה.
שתי כוסות הן הגבול שלי. אתה חייב לדעת את הגבולות שלך,
אחרת אין לדעת איך הדברים יתגלגלו.
לא היה לי מושג על מה שבאמת קרה באותו ערב עם הדיקאן.
אולי זה היה טירוף, אבל זה סיקרן אותי.
סיקרן עד כדי כך שגמרתי לבד את שאר הבקבוק.
לגרור מלומד מהמוזיאון הבריטי בצווארון.
זה היה כאילו התודעה שלו דילגה שלב.
הוא התחרפן, אתה אומר? לא, הוא היה רציונלי לגמרי.
אם אתה יכול להגדיר כרציונלי מישהו שזוכר שהיה כלב.
כמה טוקאי הוא שתה? שתי כוסות. שתיים.
אתה בטוח שזה לא אתה שהתחרפנת?
מה אתה חושב?
שלמסטל דיקאנים כדי שיוכלו להעמיד פנים שהם זוכרים את עצמם ככלב,
זו דרך לא מזיקה לבלות את הערב.
הוא לא היה מסטול, כמו שהתנסחת...
הוא היה... זה היה יותר כמו מצב תודעה שונה.
להיות מסטול זה לא מצב תודעה שונה?
לא, זה היה הטוקאי.
אפילו שאיפת האדים שלו,
העבירה אותו למקום אחר.
והיית רוצה להחזיר אותו למקום הזה?
תוכל להשיג לי בקבוק נוסף?
תוכל?
אין ספק שבמחיר הנכון אפשר להיתקל בבקבוק כזה.
תוכל להשיג בקבוק ליום חמישי הבא?
קח עוד סיבוב.
הטוקאי שלך, דיקאן.
אה. איזו איכות של גוון, איזה צבע.
זה מזכיר לי את האור שהיה כשהאדון היה שב הביתה. האפ!
לעולם לא למזוג עד שפת הכוס. כמובן.
אתה חייב להשאיר מקום לארומה. כן, כן, הארומה.
דיברת על האדון...
או, כן, האדון.
הוא היה נוסע לתקופות ארוכות מאוד.
אנשים אחרים היו נחמדים, אבל זה לא היה אותו דבר.
ומה עשית אתה?
כמובן שחיכיתי לו עד שידעתי שהוא מגיע.
- ידעת כשהוא היה חוזר? - או, כן.
איך, אם יותר לי לשאול?
ובכן, קודם הוא לא היה חוזר, ואז הוא היה חוזר.
זה היה ההבדל, חד וחלק.
- אני רואה. - כן, ראייה היא חלק מהעניין, זה נכון.
קירבתו של האדון אכן משפיעה על האור.
האור נעשה בהיר יותר?
- לא, לא בהיר יותר, רועש יותר. - האור נעשה רועש יותר?
ובכן, בהחלט היה יותר ממנו.
אני זוכר שחיכיתי יום אחד כשהוא היה אמור לחזור.
והאור נעשה בהיר יותר ויותר עד שאתה מסתנוור לגמרי.
אני רק יודע שכשהוא אכן חזר,
הייתי כה נרגש עד ששתיתי כמה כוסיות ברנדי כדי להירגע.
הדיקאן, כלבים לא שותים ברנדי.
לא, כבר לא.
היתי משיג את אותה מטרה ע"י ריצה במעגלים סביב עצמי.
זה מזרים את הדם למוח בצורה מעוררת ביותר.
ואז הייתי מתיישב לאיזה גירוד בריא.
הפרעושים הטרידו אותך לעתים קרובות?
כשאני אומר הטרידו, אינני מתכוון...
אין שום בעיה עם כמה פרעושים. הם עוזרים לך לטפח את השיער.
אה, כן.
אכן, אני בספק אם אפשר בכלל להיות כלב ללא פרעושים.
אז הערבים האלה הפכו לאירוע קבוע?
כן, הדיקאן עמוס בידע מרתק למדי.
או.
- לורנס, בוא הנה! - לא!
לורנס סוואן, חזור הנה!
- אבל רק בימי חמישי. - חזור הנה מיד, לורנס!
- האיש הזה שם לי רגל. - אל תהיה מגוחך.
- הוא מדמיין דברים. - אהה.
קום מהרצפה. כבר אמרתי לך לא לברוח ממני.
אם אני קוראת לך, אתה צריך לחזור.
מה בשם אלוהים גרם לך לעשות דבר כזה?
הוא לא היה צריך לברוח ככה אחרי שקראו לו.
אתה מדבר כאילו מעולם לא היית ילד.
בוודאי שהייתי, ושמחתי מאוד כשזה נגמר.
עושים מהילדות עניין גדול מדי, לטעמי.
ימי הזוהר של ההנאה והתמימות? הבלים.
הילדות היתה התקופה הכי אומללה שלי.
זאת הסיבה ששמת לו רגל? כדי ללמד אותו שהילדות אינה תקופה שמחה?
אל תתיימר לשפוט אותי, פיסק הצעיר.
קודם אצטרך להבין אותך, אבא. וזה אני מודה, בלתי אפשרי.
אולי תצטרך להפוך קודם לאב.
חוששתני שהדוגמה שלך קצת מרתיעה אותי.
דחוף!
אתה לא חושב שהדיקאן עובד עליך?
למה כוונתך, עובד עלי?
אולי הוא קלט שקל לרמות אותך,
ושאתה מקור טוב למשקה החביב עליו?
למה שהוא יניח שהתחזות לכלב
לא תגרור לעג וחוסר אמונה במקום הזמנות לארוחות ערב?
הוא ראה אותך אצל המושל, מקשיב לסוואמי
שמדבר על גלגולי נשמות וכלבים וכל השטויות האלה,
והוא החליט שאתה מאמין בזה.
לא אוכל להסכים.
זה לא סביר אצל אדם כה רציני.
רציני?
לספר לך על ריצה במעגלים ועל השפעת הוויסקי?
ברנדי, למעשה.
ופרעושים שמועילים לטיפוח השיער? היית יכול לקרוא לזה רצינות.
הוא לא יודע מתי הוא אומר את הדברים האלה ומתי לא.
אצטרך להיות שם ולראות בעצמי כדי להאמין.
המרוקאי שלך הגיע. סלח לי. הגיע משלוח.
תתנהגי אליו יפה, יקירתי. תיזהר. זה קוף.
עבדול, מה שלומך? כמה אני חייב לאיש שלך?
- אתה לא חייב לו דבר. - מסור לו שהוא חייב לי ג'ין.
- בעונג, מר ראד'ר. - יום טוב.
חפץ נאה מאוד, זה.
נפל מגב של פיל. אתה לא בעניין?
- אין לי פיל. - תגיד מלה ואסדר לך.
- ובכן, בקשר לטוקאי הזה. - כן, נכון, הטוקאי.
מה אם אצליח לארגן בקבוק, תיתן לי לשבת איתכם בסיאנס הבא?
זה לא סיאנס.
זה יותר כמו הסרת ההינומה בין מחזור חיים אחד למשנהו.
בסדר, הסרת ההינומה, אבל אני רוצה להיות שם.
בסדר.
אבל אתה חייב להבטיח לי באמת ובתמים,
שתיתן לי לשאול את השאלות.
- נשבע לך בחיי. - תישבע על משהו שבאמת חשוב לך.
- חמישים גיני. - למה אתה מתכוון?
אני נותן לך חמישים גיני, ואם לא אעמוד בסטנדרט המחמיר של נימוסיך, תחרים אותם.
האם עלי להבין ששום דבר אינו מקודש בעיניך?
יש לי רגשות דתיים למדי לגבי חמישים גיני, אני מבטיח לך.
אני יכול רק לשער שלא הייתי בדעה צלולה
כשדיברתי אליך באופן כזה.
ומצער אותי לחשוב שאולי פגעתי בך בחוסר הכבוד שלי.
אני נחרד מהמחשבה שנתתי לך סיבה לחשוב שאני כפוי טובה.
אל תתרפס, בחורצ'יק. אתה מזכיר לי את וואג כשהיה מתנהג רע.
היללות והצפצופים שהוא היה מוציא מעצמו!
כן. וואג, אה?
אחד משבעת הכלבים הגדולים.
בכל זמן נתון, אתה יודע, יש רק שבעה.
איזה סוג של כלב הוא היה? ספניאל וולשי במיטב שנותיו.
מה קרה לו?
הוא הלך יום אחד ומעולם לא חזר.
- האם הוא עשה זאת בעבר? - מעולם לא.
אני מאשים את החברה הרעה שהוא הסתבך איתה.
היה איזה כלב שהסתובב באיזור.
יצור מכוער, בן כלאיים גדול ושדוף הוא היה.
וואג גירש אותו בהתחלה, אבל הוא חזר.
וואג הסתלק איתו בדיוק לפני שחזרתי אל בית הספר.
רציתי להישאר בבית עד שהוא יחזור, אבל לא הרשו לי.
אמרתי להם שאם לא אהיה בבית, וואג לא יידע לאן לחזור.
זה בוודאי היה קשה מאוד בשבילך.
זה היה קשה.
זה היה בלתי נסבל.
כבר שמעתי את הסיפור הזה.
אבל עכשיו הרגשתי כאילו אני שומע אותו בפעם הראשונה.
הקשר בין הדברים נראה אולי מפוקפק,
אבל הגילוי של אבי נתן השראה למשהו בעל משמעות גדולה יותר
במפגש הבא שלי עם הדיקאן.
מי הבחור הדומה הזה?
זה אחי הרינגטון. הוא נהרג במלחמת הבורים.
שבר את ליבה של אמי.
ואביך, איך הוא קיבל את זה?
"אם משהו טרח לקרות,
אפשר להחשיב אותו לבלתי נמנע".
כך הוא הגיב, למיטב זכרוני.
הנוקשות האופיינית לאנגלים מהמעמד הגבוה.
נשארו בזה עוד כמה שילינג. קורי העכביש שווים גיני אחד.
לא, בבקשה, לא את האינץ' האחרון.
הדיקאן קפדן ביותר בקשר לזה.
כלב קפדן שכמותו. מאיזה גזע הוא אמר שהיה?
הוא לא אמר. אני מתעקש שלא תשאל אותו את השאלה הזאת.
הייתי חושב שזאת השאלה הראשונה שתשאל.
בבקשה, אתה חייב להבטיח לי.
כרצונך, אבל אין ספק שאדע ברגע שהוא יתחיל.
הנסלו.
ערב טוב, הדיקאן. מה שלומך? טוב מאוד.
נראה לי שהייתי יכול להיות כלב פוינטר או אפגני...
- זהו ידידי מר ראד'ר. - או.
מר ראד'ר הוא הסוכן שדרכו אנחנו מצליחים לרכוש את הטוקאי.
- ממ... - ערב טוב, הדיקאן.
כן.
הבציר של הערב הוא... מיוחד.
קליינפלנד-האסלרבק 82'. אחת השנים הגדולות.
אכן, לא היה לי העונג לטעום מהבציר המסוים הזה עד כה.
טוב, כל כלב בא יומו, כמו שאומרים.
ובכן, לכבוד לי.
הדיקאן.
כמובן שיש לתחזק את האימפריה,
אבל ההיסטוריה מראה בבירור את הסכנות שבהתרחבות-יתר.
אני עצמי החשבתי את מה שמכונה המרד ההודי
כאזהרה לכך שאולי הנוכחות שלנו בתת היבשת
לא היתה מעשה הצדקה האוניברסלי שהאמנו שהיא.
- כוסית טוקאי, הדיקאן? - זה יהיה מתאים בהחלט.
הדיקאן, זה נכון שאי אפשר ללמד כלב זקן טריקים חדשים?
מה שמר ראד'ר מתכוון לומר... האם נחזיר אי פעם את הודו להודים?
לא בתקופת חיי, הייתי מהמר. נעשינו יותר מדי תלויים בה.
ואני לא מתכוון רק מבחינה כלכלית,
על אף שאנו מפיקים עושר אדיר מניצול מאוצרותיה.
לא, התרגלנו לתפקיד האדון...
והכלב...
משרת.
כמה אלגנטי.
ווי, ווי, וי ווי, ווי. האם זה עונה על ציפיותיך, הדיקאן?
או.
מעבר לתקווה, מעבר לדמיון.
המציאות עולה על הציפיות.
אני חב לך, אדוני.
ולך, מר ראד'ר.
אתה אומר שיחסינו עם ההודים,
הם יחסי אדון ומשרת?
לא סתם משרת. משרת אוהב.
חשוב מאוד לגזע האנגלי להיות נאהב על ידי את אלה שאנו שולטים בהם.
במסירות כלבית, היית אומר?
מהו הדבר שהופך את האדון לחשוב כל כך?
כן, האדון.
העניין הוא שבכל פעם שהיה חוזר מאיפה שלא יהיה,
לא חשוב כמה זמן חיכיתי לו,
המציאות היתה תמיד מעבר לציפיות,
והיא היתה גורמת לך לרוץ במעגלים.
אבל אתה יודע, עם כל חוכמתו העצומה,
היו דברים שהאדון מעולם לא הבין.
- למשל? - הירח... וקרציות.
האדון תמיד רצה להוריד את שלי,
אבל המוטו שלי היה: חיה ותן לחיות.
אני שונא קרציות.
והירח?
כן, הירח.
האדון מעולם לא חשד מספיק בירח.
אני לא בטחתי בו. הוא אף פעם לא נראה דומה שני לילות ברציפות.
אתה לא שומע אותו, אתה לא מריח אותו.
אתה יכול לאמץ לך גישה עצמאית בעניין, כמו שאחרים עשו.
היה לי חבר שמעולם לא דאג בקשר לירח, אבל אז...
לא היה לו בית לשמור עליו.
הירח היה מסתכל על בית באופן שרמז שהוא לא היה תחת שמירה ראויה.
ובכן, הבית שלי היה תחת שמירה ראויה, תודה, וגם אמרתי לו את זה
בכל פעם שהוא היה מופיע, בצורה ברורה מאוד!
- היית גדול מאוד? - או, כן.
עד כמה גדול?
כשנבחתי... הייתי ענקי.
אם כן, למה אתה חושב שהוא לא נבהל?
לדברים מבוהלים יש ריח מבוהל.
הרחתי הרבה דברים מבוהלים,
חתולים, נשים קשישות, ילדים, ארנבות.
לכולם יש ריח מבוהל. זה ריח נפלא.
אתה מתכוון שלנשים קשישות יש ריח דומה לשל ארנבות כשהן מבוהלות?
לא, לפחד שלהן יש ריח דומה. במובנים אחרים אי אפשר להתבלבל ביניהן.
כן, העסק הזה עם הריח מעניין מאוד, לא?
מעניין.
אם היה לאדון פגם אחד,
הוא היה בתחום הזה.
היו מקרים שבהם בדקתי הודעה שהושארה לי על ידי חבר
הוא היה מושך אותי ברצועה בדיוק באמצע החלק המרתק ביותר.
זה כמו להרחיק מלומד מספריו במוזיאון הבריטי.
זאת לא השוואה מתאימה במיוחד.
לא, היא מתאימה מאוד.
אני מאמין שחשבתי בדיוק אותו דבר.
איזה סוג של כלב היית, בכל אופן?
סליחה?
אני מתכוון, בזמנך.
אתה יודע, לפני שקיבלת...
את חוקי המסדר הקדוש.
אינני זוכר שום פעילות כזאת, אדוני.
חתיכת פגישה, מאוד משתלמת.
שמע, אני חושב שזה יוצא משליטה.
ברור שהאיש סובל מהזיות.
ובעניין הטוקאי...
אני בהחלט מקווה שלעולם לא אפתח חיבה אליו.
הוא קשה להשגה ויקר באורח שטני.
עשרה גיני כדי לשמוע דיקאן אומר שהוא מאמין שפעם היה כלב!
אני כנראה מטורף.
- שווה משקלו בזהב. - ששש.
אני לא רוצה את הכסף שלך, זה כבר הרחיק לכת.
- אתה לא יכול לעצור עכשיו, פיסק הצעיר. - אני לא רואה טעם להמשיך.
האיש מאמין במה שהוא מאמין, וזה הכל.
אתה לא מהבחורים האלה, שמוותרים לפני שיפסידו?
אתה כן?
ומה אם הייתי משיג את השיקוי בחינם?
בחינם?
הבחור הזה חייב לי. הוא חייב לי יותר מטובה אחת, אני מבטיח לך.
ואם מישהו מחזיק בקבוק או שניים, זה יהיה הוד מושלותו.
טוקאי, אתה אומר? אימפריאלי?
- די קשה להשיג אותו. - אני בהחלט מסכים, כן.
זה די אקסטרווגנטי, לחבב אותו עד כדי כך, הייתי אומר.
- אתה חייב להיות אנין טעם. - זה לא בשבילו.
זה בשביל הדיקאן ספאנלי.
בשביל ספאנלי? וואג ספאנלי הזקן אוהב טוקאי?
הוא אוהב כל טיפה, הדיקאן.
סלח לי, האם קראת לדיקאן ספאנלי וואג?
וולטר ארתור גרהם, וואג ספאנלי.
זה היה לפני שנולדתי. אבי פגש אותו באוקספורד.
אבל אמור לי, למה חשוב לך להציף אותו בטוקאי?
ובכן, זה קשור לאחד העקרונות החשובים בדת שלך.
לחבוט וללכת ביחד כשאתה משחק בעמדה הקדמית?
- גלגול נשמות, למעשה. - אני עצמי ממש לא בעניין.
כלומר, אני לא הולך להצליח הרבה יותר בסיבוב הבא, נכון?
הסיבוב הזה יסדר אותי יופי.
גלגול נשמות מתאים להמונים. תן להם משהו לצפות לו.
בעניין הטוקאי, תסתכל במרתף. גלסוורת'י יראה לך.
יש שם כל מיני סוגים,
לא אופתע אם תמצא שם איזו תיבה של טוקאי.
אני אישית לא אוהב אותו.
בפעם האחרונה ששתיתי ממנו חלמתי שאני קוף.
תיארתי לעצמי שלממזר הזקן יהיו כמה בקבוקים בסביבה.
זה צריך להספיק כדי להחזיר את הבחור לתקופה שהיה גור.
לאבי היה כלב בילדותו. קראו לו וואג.
אתה יודע, חשבתי לעצמי...
אשה שהכרתי, במובן התיאטרלי,
חשבתי שאולי ניתן לה בקבוק אימפריאלי.
בחורה מתוקה. כיף להתיידד איתה.
אני חושב שכדי שתהיה לזה משמעות אתה צריך להניח שני דברים,
שאף אחד מהם אינו סביר.
אחד, שאמו ואביו של הדיקאן ידעו שהוא היה פעם הכלבלב של אביך,
והשני, שכדי לציין את האירוע,
הם החליטו לשלב את השם הכלבלבי עם השם הנוצרי שלו.
זה אולי נראה כמו סירה אבל זה לא צף, כמו שדודתי מולי נהגה לומר.
ולמה שארצה לסעוד עם דיקאן,
שלא לדבר על אחד שמאמין בגלגולי נשמות?
כי אתה תמיד מתלונן שאני מזניח אותך בערבים שאני מבלה עם הדיקאן.
חשבתי שתרצה לבוא איתנו.
ראד'ר יהיה שם, אתה זוכר אותו.
המוציא ומביא... מההרצאה.
אני לא יכול לומר שאני זוכר.
זה חייב להיות כאן, ההתכנסות הזאת. בוודאי שלא בבית המרופט שלך.
- האם גברת ברימלי יכולה לבשל לארבעה? - היא יכולה להכין עוד מהצלי שלה.
אבא, אנחנו שותים שבניץ-דונטשאו 79'.
ואני באמת לא חושב שהצלי, משביע ככל שיהיה,
הוא הליווי המתאים לטוקאי 79'.
מהומה ארורה סביב ענבים מותססים.
למה כל זה קשור,
הדיקאן, הטוקאי, ארוחת הערב?
אם הייתי מספר לך, אבא, לא היית מאמין.
אם כך, אל תספר לי. אני כבר לא מאמין במספיק דברים.
ובכן, זה לא יהיה צלי, זה כל מה שאוכל לומר, הא!
אני לא מגישה צלי לדיקאן.
אוכל להכין צלי צרפתי,
עם מרק פטריות ומלפפונים כפתיח.
או אולי עם כרשה ותפ"א, מה שאביך קורא ציר הרשע.
כל אחד מהם יתאים.
גברת ברימלי, האם את זוכרת את הכלב של אבי, וואג?
ולקינוח, פרופיטרולים.
אני חושב שהוא היה ספניאל.
בצק הפחזניות שלי טוב מכדי להיאכל, אם יורשה לי לציין.
וואג? לא ממש. אבל אני זוכרת שהוא ברח.
איזה עניין גדול זה היה. כמו מוות במשפחה.
זה העציב אותו נורא.
למה הוא לא לוקח אחר, שאלתי אותו פעם. אתה יודע מה הוא ענה?
שוואג היה אחד משבעת הכלבים הגדולים?
- אני רואה שהוא דיבר איתך על זה. - הממ...
אולי פרופיטרולים יהיו כבדים מדי אחרי הכבש.
קרם אוכמניות ודומדמניות.
מה שתחליטי, גברת ברימלי. אני בטוח שיהיה נהדר.
- בציר 79'? - כן, בהחלט.
באמת, הנסלו יקירי, אתה אדם רב תושיה.
או, לא אני הוא שסיפק את האוצר, אדוני.
אבי, שאותו, אני מאמין כבר פגשת בעבר,
כן, נראה שאני זוכר.
קיוויתי שהוא יוכל להצטרף אלינו בערב הבא שנבלה יחד.
אני מבין.
וידידך. ראד'ר, מר ראד'ר.
ראד'ר, כן.
יש לי תחושה מוזרה ביותר, מאז הפגישה האחרונה שלנו,
שאני מכיר את מר ראד'ר.
אולי מהחיים הקודמים.
- לא תמיד הייתי דיקאן, אתה יודע. - לא?
לא. עסקתי פעם בראיית חשבון.
עסק עגום, בעיקר באזורים שבהם עמלתי.
ואתה מרגיש שפגשת שם את מר ראד'ר?
כן, זה אפשרי. אולי זה בגלל שהוא מהקולוניות.
אתה מרגיש לעתים קרובות שכבר פגשת אותם פעם.
אם כן, אני יכול לקוות לחברתך ביום חמישי הקרוב?
אני מרגיש שרק החיך שלך יכול באמת להעריך את בציר 79'.
בציר 79'. אילו תענוגות.
בקבוק של 79'.
שלושה בקבוקים.
לא כדאי להעיר את הכלבים,
- אם אתה יודע למה אני מתכוון. - כן, אני יודע למה אתה מתכוון.
מה אם הוא יזהה את אביך, ילקק לו את הידיים?
זה יכול להיות מביך מאוד.
השופט הגמד, קשישא, השופט הגמד.
וכך היינו, בחופשה, בקוטג' הזה שעל חוף ווינדרמיר.
מקום נהדר לקרוא בו.
והתכוונתי לנצל את השלווה בדיוק לצורך הזה.
הבחור הזה כאן, פיסק הצעיר ואחיו,
היו באגם בסירת משוטים.
הגיעה סערה.
רגע אחד "אני משוטט לי בודד כענן",
ובמשנהו מצלצלים פעמוני הגיהנום ומייללים כאינדיאני.
גברת פיסק, היא נכנסה, פוכרת את ידיה.
"הבנים שלנו", היא בכתה, "הם בחוץ, באגם".
אין לך מושג כמה זה מאמץ,
להיגרר החוצה מתוך ספר שאתה מרותק אליו,
"אתה חייב לעשות משהו, הוראשיו", היא אמרה לי.
"הבנים בסכנה איומה, עשה משהו," היא התחננה אלי.
אז קמתי, הנחתי בצד את בלזאק בחוסר חשק עז,
ניגשתי לחלון ופתחתי את התריסים.
קצף-גלים היה בכל מקום.
הבטתי לתוך עין הסערה
הרמתי את ידי וקראתי בקול הרם ביותר שלי:
"ותרו על מתיכם!".
מה שמאוד עודד את אמי, כפי שאתה מבין.
כשאתה חסר אונים, אני לא רואה טעם להעמיד פנים שאתה לא.
כמה קשה בוודאי היה לאמך, וגם לך, אדוני.
כשמשהו כבר טרח לקרות,
עדיף לראות אותו כבלתי נמנע, לדעתי.
למדתי את הלקח הזה בדרך הקשה.
ובכן... ספר לנו.
הבה נשתה לחיי הבלתי נמנע... לפני שהוא קורה.
לא רע. אני מתחיל להבין את הראש של המשקה הזה.
דומה מדי למי אסלה, לטעמי.
פני את השולחן, גברת ברימלי.
היא מכינה צלי מצוין, אני אומר לכם.
בואו נשתה בחדר ההסבה.
אם לא אכפת לך, אדוני, אעדיף להישאר כאן כדי ליהנות מהטוקאי שלי.
או, מדוע?
לא אוכל להסביר. אני...
לפעמים אתה מרגיש בנוח במקומך הנוכחי. אתה לא רוצה להטריח את עצמך.
הבלים. את הפורט צריך לשתות בחדר ההסבה.
תנו לגברות להתעסק במה שזה לא יהיה שהן מתעסקות בו.
אני לא גברת.
זה די דומה לאמבטיה שעושים לך בדיוק כשהתחלת להרגיש בנוח עם הריח שלך.
- על מה הבחור מקשקש? - ששש.
היתה חלקת אדמה מאחורי הסככה, שהיתה תמיד רכה מרוב לחות.
ואהבתי להתגלגל שם ולהיות מוקף בהילה המסוימת הזאת.
זה הבליט את ההפרשות הטבעיות,
אז יכולת להרגיש שיש איזה זוהר סביבך, כמו הילה.
ואז, כשהייתי מרגיש כה שלם, האדון היה קורא לי.
מי, בשם אלוהים, קרא לך מה?
האדון. הוא קרא לי וואג.
מסיבות שמעולם לא הבנתי. וואג.
אבל זו היתה גדולתו של האדון,
היכולת להעביר בצליל אחד כל כך הרבה משמעויות.
היה "וואג" שפירושו טיול.
היה "וואג" שפירושו "תתרחק מהשולחן".
והיה "וואג" שפירושו "אתה הולך לאמבטיה".
ומכל ה"וואגים", הוא היה האיום ביותר.
למה?
כי על אף חוכמתו האדירה,
הוא מעולם לא הבין כמה מביך לפגוש כלב אחר
כשאתה לא לובש את הריח של עצמך.
וחשוב יותר: הם לא ידעו מי אתה,
אז היית צריך לעבור את כל הטקס של הסתובבות במעגלים, רחרוח ונהימה.
תמיד הייתי בא במבוכה בגלל זה עם חבר מסוים שלי.
אז מה עשית? נאלצת להילחם איתו?
נלחמנו כמה פעמים רק כדי לעשות היכרות. מזה דווקא נהניתי.
האחיזה החביבה עלי היתה באוזן.
אתה תמיד שומע שתקיפה של הגרון היא הדרך הטובה ביותר,
אבל מנסיוני, כמעט בלתי אפשרי לאחוז בגרון.
אז תמיד הייתי הולך על האוזן.
אבל זה מספק הזדמנות לתלונה מצוינת.
לחבר שלי היתה תלונה טובה מאוד.
שלמדתי בעל פה והייתי משתמש בה אם הייתי צריך לקבל מכות מהאדון.
- הוא היכה אותך? - רק...
במקרים מסוימים כשזה היה מתבקש, כמובן.
ואז הייתי משתמש בתלונה הנהדרת שלמדתי מחברי.
אז מה היה שמו של החבר הזה שלך?
שמו? אני לא חושב שידעתי באיזה שם אדונו קרא לו.
אינני לגמרי בטוח שהיה לו אדון.
אבל התלונה שלו היתה מספקת ביותר.
"או, הצל אותי, אני יצור עני וביש מזל, רחוק מהבית וללא חברים".
"עזור לי, עזור לי".
"נקלעתי לצרות איומות ואני עומד להירצח".
כמובן שזה לא היה המצב.
הכלב הזה, בלי האדון, מאיזה סוג הוא היה?
או, מטובי הבחורים. הרפתקני וחסר דאגה, חסר פחד ונועז.
אבל אתה אומר שהוא יילל וייבב על כך שהוא עומד להירצח.
או, זו רק היתה התלונה שלו.
איך פגשת אותו, את החבר הזה?
הוא היה משאיר הודעות על העגלה שהביאה את החלב.
ואני הייתי עונה.
ואז יום אחד הוא הגיע לדלת שלנו.
אמרתי לו שיסתלק או שארדוף אחריו,
ונבחתי את הנביחה העצומה ביותר שלי והפכתי את עצמי לענק מאוד.
אבל הוא לא פחד, והוא אמר את זה.
לא היית... איך אומר זאת, נקבה במקרה?
- כמובן שלא. - ממש לא.
היינו סתם חברים טובים.
היו לו חיים מענינים מאוד והוא ידע הרבה יותר דברים ממני,
שעליהם הוא סיפר לי בפירוט רב.
- איך הוא סיפר לך? - בהודעות שהשאיר לי.
והייתי משאיר מלה על מעללי,
אבל אני מודה שהם לא השתוו לשלו.
כי כל מה שאי פעם עשיתי היה ללכת לטיולי ערב עם האדון.
ולמרות שאלה היו יציאות מהנות,
הן היו צל חיוור בהשואה להרפתקאות שלו.
האם יצאת אי פעם להרפתקה איתו?
בהחלט. הגדולה ביותר של חיי.
אני זוכר שהאדון היה צריך ללכת ואני לא יכולתי ללכת איתו.
ועמדתי לעקוב אחריו,
אבל אז הגיע החבר שלי והציע שנצא להרפתקה.
מאחר שהאדון עמד לעזוב, הסכמתי,
ויצאנו.
איזה יום זה היה להיות בו כלב, ולהיות עם מישהו שיודע איך להיות כלב.
כי אני מודה שלמרות שמחתי להשתייך לאדון,
עד אותו יום בקושי ראיתי את נפלאות הכלביות.
הוא הציג בפני את שמחת הרדיפה אחרי חיות.
עניין שבו הייתי מקופח למדי,
כי בעבר היו לי הזדמנויות לרדוף רק אחרי חתולים.
חתולים לא מתאימים לרדיפה,
כי בגלל אי ידיעת הכללים הם תמיד מטפסים על עצים,
מנהג ראוי לבוז, בעיני.
סוסים, לעומת זאת, מבינים את הכללים בשלמותם,
ונכנסים לעסק ברוח טובה.
אבל מכל היצורים שכלב יכול לרדוף,
אין טוב מכבשים להנאה מושלמת.
הפחד שלהן צף בעננים מאחוריהן, ואתה שואף אותו תוך כדי ריצה,
ונעשה די מבוסם ממנו.
זה יותר כאילו אתה לא ממש רץ, אלא מרחף עליו.
או אולי שחייה תהיה תיאור מדויק יותר.
אלמלא האדון שלהן שהופיע, היינו יכולים לרדוף אחריהן כל היום.
הסתלקו!
לחבר שלי לא היה אכפת,
אבל אני חשבתי שיתפסו אותנו וימנעו מאיתנו הרפתקאות נוספות.
אז שיכנעתי אותו לעזוב.
אז הלכנו אל החורשה,
ושם התמזל מזלנו לפגוש... ארנבת.
לא רבים יודעים שריח של ארנבות,
בעיקר כשהן מפוחדות מאוד, וזאת בהחלט היתה מפוחדת,
אינו נשאר קרוב לקרקע,
אלא מתרומם בערימות, כך שאתה צריך לקפוץ כדי לשאוף אותו.
כשקיבלנו מנה טובה של הפחד שלה, פנינו לרדוף אחריה.
ובמבצע הזה החבר שלי הראה איזה בחור נפלא הוא היה,
כי הוא רץ ישר דרך הסבך,
מתעלם מאי הנוחות הרבה,
ושלח את הארנבת ישר למקום שבו הייתי מוצב.
טעמה של ארנבת שהיתה בחיים לא מזמן, מספק הרבה יותר...
חוששתני שהאדונים לא מעריכים עד כמה פרווה, מעיים ועצמות
הם מעדנים משובחים.
ואז הגיע הזמן להרוות את צמאוננו.
ואז, כמו כל שאר הדברים שנפלו בחלקנו באותו יום אדיר,
הגענו למים שנאספו בנקיק.
ואז, אחרי ששתינו כל צרכנו,
התגלגלנו בהם כדי לקבל זוהר טוב.
ואז נכנסנו לחורשה לנוח בצל.
- אולי כדאי שניקח את ה... - אבא.
שמור על שקט ושב בבקשה.
נכנסתם אל החורשה ו...
וישנו.
ההתעלות הגדולה ביותר,
כשחלום חולם אותך במקום להיפך.
וכשהתעוררנו, הירח עלה.
הוא היה בדיוק בצידה השני של החורשה, אז החלטנו להפתיע אותו.
וכמעט הצלחנו לתפוס אותו, כי הוא התרומם באיטיות.
אבל בדיוק כשכמעט היינו עליו,
חברי לא הצליח לשלוט בעצמו יותר ושיחרר יללה.
אם היינו מגיעים לשם רגע אחד מוקדם יותר,
ודאי שהיינו תופסים אותו וקורעים אותו לגזרים כמו ארנבת.
איזה טעם היה יכול להיות לו, אינני יודע.
אז אמרנו לו שהוא פחדן חסר ריח,
ושאם אי פעם נתפוס אותו, הוא יצטער על כך.
ואז הסתובבנו וחזרנו הביתה.
אז ידעת את הדרך הביתה?
או, כן. פנה לכיוון הבית ולך לשם.
אבל היית בחוץ כל היום, מסתובב חופשי. עד כמה היית רחוק מהבית?
כן, היו הרבה מעברים, זה נכון. כמה? לא אוכל לומר.
מעברים?
מעברים. הרבה מעברים. מעבר לחורשה, מעבר לשדות, לנחלים ולגבעות.
ואתה פשוט... פנית לכיוון הבית?
יש לך דרך אחרת לעשות זאת? אם כך, למה...
וידעתי שאני צריך להיענש במכות.
וזכרתי את התלונה של חברי שבה הייתי משתמש,
וכמה נפלאה היתה ההרגשה
כשהמכות נפסקו והעלבונות נגמרו.
כן, הזוהר של הכפרה על התנהגות לא נאותה.
והענישו אותך?
לא, לא באותו מקרה.
למה? אתה יודע?
כי דבר יוצא מן הכלל קרה בדרך חזרה...
דבר שאינני יכול להסביר במלואו.
ברגע אחד רצנו זה לצד זה לכיוון הבית, וברגע הבא...
כבר לא.
לא אוכל לומר מה קרה.
אולי זה היה חלום שהתעוררתי ממנו.
האם היה כאב כלשהו?
כאב? לא. אי אפשר לומר שהיה.
כל מה שאני זוכר הוא כמה בהיר היה הלילה,
עם צילו של הירח,
והאדמה שמתרוממת מתחתי,
והבית בליבי והאדון מחכה.
אבל לא היה כאב.
אני שמח מאוד לשמוע את זה.
אם תסלחו לי,
האם אמרתי משהו שפגע בך, אדוני?
לא, לא, כלל וכלל לא.
אני אחוז זכרונות על בני הרינגטון,
זה הכל.
אממ...
הרינגטון נהרג במלחמת הבורים...
כשחזר מסיור.
זה כל מה שידוע לנו.
ה... גופה מעולם לא נמצאה.
אתה בסדר, מר פיסק?
הוא נורה.
כן.
מוטב מאוחר מאשר אף פעם, מר פיסק.
בוא איתי.
היכנס בבקשה, מר פיסק.
שב בבקשה.
הוא קצת טרחן, הדיקאן הזה שלך.
אני מקווה שמה שאמרתי לא פגע בו.
סלח לי. דיברתי עם גברת ברימלי על הימים ההם.
תודה שבאת, הדיקאן. זה היה ערב שכדאי לזכור.
לא, תודה לך, אדוני.
אני חושש שהטוקאי הפך אותי ללא-חברותי במידה מסוימת.
יש לו נטייה לגרום לי להסתגר לתוך עצמי.
כלל וכלל לא. היית כל מה שאפשר לקוות שאורח יהיה.
אתה יודע את הדרך הביתה מכאן?
פשוט תפנה לכיוון הבית, זה הכי טוב, כך שמעתי.
אני הולך באותו כיוון. אוודא שהפעם הוא יגיע הביתה.
- טוב שבאת, מר ראד'ר. - לא הייתי מפסיד את זה בעד שום הון שבעולם.
- לילה טוב, אדוני. - לילה טוב.
אתה יודע, מר ראד'ר,
יש לי תחושה עיקשת שכבר נפגשנו בעבר.
זו תחושה שיש לרבים לגבי תושבי הקולוניות, הדיקאן.
כן, שמעתי שכך אומרים. בכל אופן...
אתה לא מעוניין במקרה בשטיח חדש? יש לי חבר טוב במראקש...
מראקש?
מקום צבעוני ומרגש, אם אתה מכיר את האנשים הנכונים.
אני מכיר את האנשים הנכונים. הרפתקה שכזאת, אני משער.
הוא בהחלט יודע לשתות טוקאי, ייאמר לזכות הדיקאן.
חשבתי לרגע שנצטרך לפתוח בקבוק שלישי.
או, שניים היו מספיקים, אני חושב.
אבל הוא נסחף קצת כשהוא שותה.
תודה, אבא.
ברגע אחד אתה רץ, וברגע הבא כבר לא.
ובכן...
נתראה ביום חמישי הבא. או כל יום אחר שיתאים.
לא כדאי להתקבע בהרגלים.
לילה טוב, הנסלו.
לילה טוב, אבא.
אלוהים יודע על מה הם דיברו.
משהו על זה שארנבות טעימות יותר עם הפרווה.
לא תתפוס אותי מבשלת את זה, זה בטוח.
ואז הוא נכנס הנה.
בפעם הראשונה מזה מי יודע כמה זמן.
והוא עומד ומסתכל על התמונה,
ממרר בבכי.
בוקר טוב, גברת ברימלי.
- זה לא יום חמישי, אתה יודע. - אני יודע.
- מה שלום אבא? - באמת שאני לא יודעת.
לכאן, בחור!
זה לא היה רעיון שלי, אתה יודע.
למחרת אותה ארוחת ערב,
הוא שלח אותי לחבר הזה שלך, זה שהיה כאן.
- מר ראד'ר? - הוא שלח אותי עם מכתב.
ולמחרת הוא מופיע כאן עם כלב.
- איזה סוג של כלב? - או, אחד מהאלה...
- או, כמו הקודם. - ספניאל?
בטח אחד מהשבעה האלה.
בחור חכם!
אחד בהחלט מספיק בבית הזה, תודה.
הוא כבר לעס כרית,
הוא בגינה.
תאר לך, מר פיסק בגינה. בקרוב הוא יתחיל לגדל ורדים.
תסתובב!
בכך הסתיימו שיחותי עם הדיקאן ספאנלי.
על אף שאבי פגש אותו מדי פעם במועדון.
אינני יודע על מה הם דיברו, אם בכלל.
באשר לשאלת גלגול הנשמות, החלטתי לחכות ולראות,
אמנם עם יותר ציפיה ממה שהיתה לי קודם.
ואם אמצא את עצמי בצורת כלב,
אני בטוח שיהיה לי המזל
להשתייך לאדון טוב כמו אבי.